Title: HUNGERFAKTA
Author: Roland Mollbrandt
Company: Paradigma

Tvåpoängsuppsats i tillämpad etik, Sthlms Universitet, Vt 2000, av Roland Mollbrandt.
Fattiga och rika
Först några inledande frågor.

1.	Har vi något moraliskt ansvar, att minska klyftorna mellan fattiga och rika?
2.	Räcker det, att enbart prata om, rättigheter, plikter och skyldigheter?
3.	Om inte, vilka skäl eller argument skulle i så fall, kunna förändra våra attityder?
4.	Vilka ”verktyg”, skulle vi då behöva för att lyckas?

Att hjälpa eller inte hjälpa, det är frågan.

Definitioner
Två kriterier för fattigdom enl. Robert McNamara
Absolut fattigdom:
Begreppet “absolut fattigdom” introducerades av förre världsbankschefen Robert McNamara, och hans definition är som följer:
”Fattigdom på den absoluta nivån, (dvs oavsett vilken måttstock man använder) är ett liv på existensens rand. De absolut fattiga är allvarligt eftersatta människor som kämpar för att överleva under eländiga och förnedrande förhållanden, nästan utom räckhåll för vår sofistikerade fantasi och omöjliga för oss i vår priviligierade situation att föreställa oss. Jämfört med dem som har turen att leva i utvecklade länder, har individer i de fattigaste länderna:
en spädbarnsdödlighet som är åtta gånger så hög;
en förväntad livslängd som är en tredjedel kortare;
en läs- och skrivkunnighet bland vuxna som är 60% lägre;
en näringsnivå som för en på två individer i befolkningen är under acceptabel standard;
och för miljontals spädbarn mindre protein än vad som är tillräckligt för att hjärnan skall kunna utvecklas optimalt.”
1½ miljard människor, eller runt 25% av Jordens befolkning, tvingas leva på ½ USD per dag.

Relativ fattigdom:
Definitionen på ”relativ fattigdom” säger, ”att vissa medborgare är fattiga i relation till det välstånd som deras grannar åtnjuter.”
Den relativa fattigdomen, kan delas in efter i princip vilka kriterier som helst, beroende på vilka brytpunkter man väljer. Den relativa fattigdomen skiljer sig också, från nation till nation. Jag har här valt 750 USD, vilket ger ~2USD per dag att leva för. Vid denna brytpunkt har vi redan täckt in hälften av Jordens befolkning. 
En annan form av relativ fattigdom som jag väljer att ta med här, kanske kan uppfattas som kontroversiell, eftersom den omfattar en till synes rik och välmående grupp. I den gruppen finns allt från hemlösa och socialt utslagna, till det stora flertalet människor, som mitt ibland oss, trots ett arbete ändå aldrig får pengarna att räcka, till något utöver hyran maten och kläderna. Människor som har en så ansatt ekonomi, att t o m ett restaurangbesök, tandläkarbesök eller en semesterresa med familjen, framstår som en näst intill ouppnåelig lyx.
Om vi skulle räkna med även denna grupp människor, har vi plötsligt kommit att omfatta den absoluta majoriteten av Jordens befolkning. 
Inledning
Låt oss först titta på om och varför vi bör hjälpa våra medmänniskor och i så fall vilka som bör omfattas av vår hjälp, välvilligt eller ej.
Många är de moralfilosofer, som har förfäktat tanken, att vi har ett moraliskt ansvar, som inte bara sträcker sig till vår närmast anhöriga, familj, grupp, samhälle eller nation, utan att den bör omfatta alla människor, eftersom en gränsdragning på principiell grund knappast är möjlig.

Särskilt inom Utilitarismen har denna tanke varit starkt förankrad hos flertalet filosofer.

Den här uppsatsen kommer att belysa några av de filosofer och tänkare, vars argumentation och tankar haft ett stort inflytande över utformningen av etiska och moralfilosofiska principer och doktriner i vår tid.

Som utgångspunkt för argumentationen i den här uppsatsen, har jag valt att använda den enligt många filosofer, kanske klarast formulerade moralfilosofiska principen som hittills skrivits till stöd för tesen, att vi är moraliskt förpliktade hjälpa alla. Även om det med alla i Peter Singers senaste formulering, inte längre menas alla, utan bara vissa ”absolut fattiga” och den lyder därför numer som följer:
Första premissen: 	Om vi kan hindra något ont utan att offra något av jämförbar betydelse, bör vi göra det.
Andra premissen: 	Absolut fattigdom är något ont.
Tredje premissen: 	Det finns viss absolut fattigdom som vi kan hindra utan att offra något av jämförbar moralisk betydelse.
Slutsats: 	Vi bör hindra viss absolut fattigdom. 
(Peter Singer är professor vid Monash University, Melbourne.)
Pro & con
Singer delar, likt många andra filosofer tanken, att det inte föreligger någon intrinsikal skillnad mellan en handling, och underlåtelsen av en handling. 
Samtidigt som detta är sagt, har vi självklart inga svårigheter inse, att det ändå är en stor skillnad mellan att själv mörda någon och att underlåta att rädda livet på någon. Skälet för detta beror dels på, att det är så mycket lättare att identifiera ett konkret mordoffer, i förhållande till det eventuella lidande som kan uppstå för ett antal oidentifierade människor, om jag väljer att köpa en ny stereoanläggning, i stället för att skicka pengarna till en hjälporganisation, dels också för att det föreligger en avsevärd skillnad mellan att uppsåtligen vilja skada eller döda någon, jämfört med att vara ignorant inför okända människors eventuella lidande. Dessutom är det ju alltid möjligt att ”gömma” sig i mängden, med motiveringen; varför ska jag hjälpa, när ingen annan gör det?
Men dessa skillnader och omständigheter, behöver som sagt inte rubba den tidigare slutsatsen, att det principiellt inte finns någon intrinsikal skillnad mellan att döda och låta dö.

Singer är således i sin argumentation, noga med att framhålla distinktionen mellan frivilliga allmosor och moraliska förpliktelser, trots att det är mycket svårt, att dra gränser mellan handlingar som vi är förpliktade till och sådana som det är bra om vi utför, men som det samtidigt inte är förkastligt, om vi inte utför.

De invändningar som framförts, och de argument som använts mot en moralisk förpliktelse att hjälpa svaga och utsatta människor, delar ofta den gemensamma föreställningen, att det råder en sådan naturlagsbunden resursknapphet, att bistånd ställer till större skada än nytta. 
En annan vanlig invändning mot bistånd, finner man i det klassiska citatet, ”charity begins at home”.

Några av de mest namnkunniga filosoferna bakom denna föreställning är Garret Hardin och äganderättsivraren Robert Nozick, som båda utgår från att det skulle råda en sådan resursknapphet att detta i sig, skulle upphäva varje form av moralisk plikt gentemot svaga och nödställda. Därav benämningen ”livbåtssyndromet”. vars utgångspunkt är att resursknappheten leder till allas undergång om man skulle vara förpliktad att hjälpa. Detta används ofta som ursäkt för att vägra ge bistånd, dels med motiveringen att det skulle medföra irreparabla skador för givarna, dels att biståndet också skulle medföra ett ännu större lidande för de hjälpbehövande, genom att biståndet då påstås leda till ännu värre överbefolkning och därmed fler nödlidande.
Singer uppehåller sig därför ganska länge vid ”tredelningens etik” - en term från medicinska prioriteringar som tillämpas i krigstider - i syfte att argumentera mot den. 
Singer sammanfattar sin kritik mot livbåtsetiken på följande sätt.
”Om alla har rätt till liv och denna rätt är en rätt mot andra som skulle kunna hota ens liv, men inte en rätt till hjälp från andra när ens [eget] liv är i fara, då kan vi förstå känslan att vi är ansvariga för handlingen att döda men inte för att underlåta att rädda”.

Jag kan bara instämma i Singers avståndstagande till ett så omänskligt och socialt apart resonemang. 

Med sina argumentationer har Singer m fl., genom en rad starka exempel övertygat mig, att vårt moraliska ansvar, inte bör begränsas till oss själva, familjen eller den grupp man tillhör, utan att man bör försöka omfatta så många människor som möjligt, även om Singer själv, inte förefaller vilja, att i alla avseenden gå så långt, vad hjälpens omfattning anbelangar, som hans argumentation antyder. 

Ännu återstår också en rad detaljerade frågor, att ta ställning till innan vi har ett tillräckligt underlag.
Några exempel på frågor som ännu kan behöva besvaras: Varför ska vi hjälpa? På vilket sätt gagnar det oss att hjälpa alla? Hur ser världen ut? Hur kommer den att se ut? Varför ser världen ut som den gör? Varför ökar klyftorna i världen? Hur kan vi hjälpa? Vad behöver förändras?
Situationen
Påståendet, att fattigdomen i världen beror på en ojämn och orättvis fördelning av resurserna, delas säkert av en överväldigande majoritet människor i världen. 
Att det - på ett mer konkret plan - handlar om, att maktkamp, pengar och den medföljande girigheten, ständigt orsakar nya motsättningar och konflikter, som i sin tur leder till ökat förtryck, är ett annat påstående som sannolikt inte heller kommer att mötas av någon proteststorm.

Tar man dessutom hänsyn, till att utvecklingstakten mellan rika och fattiga nationer i många fall kan jämföras med ett expresstågs och en snigels, jämte en förväntad exponentiell befolkningsexplosion i redan svårt överbefolkade regioner, och samtidigt betänker att den fortsatt negativa demografiska utvecklingen i rika nationer, leder till en successiv höjning av medelåldern, med minskade skatteintäkter och ökade kostnader som följd, ligger det nära till hands att dra slutsatsen, att traditionella metoder inte kommer att kunna lösa de förväntade problemen, hur mycket vi än VILL. Därav följer också, att behovet av en ny moralisk teoribildning med en ny värdebas, med all sannolikhet snart kommer att uppenbara sig.

När det gäller befolkningsexplosionen finns det i 3:e världen också ett känt samband till det absolut omvända förhållandet mellan våra försörjningsmöjligheter och antalet barn vi anser det nödvändigt att sätta till världen, vilket ytterligare sätter press på våra ansträngningar att finna nya lösningar.
(Se även faktauppgifterna.)

Vad om något, hindrar de gängse moraldefinitionerna från att bidra till en förändring av våra attityder, men framför allt, till en förändring i vårt handlande?
Det finns, enligt mitt förmenande flera viktiga skäl för, att ifrågasätta de gängse moraldefinitionerna. Det främsta skälet för detta, grundar sig på att inte någon moraldefinition som har formulerats hittills har gett empati och villkorslös kärlek, ett intrinsikalt värde.

Låt oss titta närmare på begreppet ”Empati”:
Begreppet empati är inte något nytt påfund, det har alltid funnits och det har allt sedan forntiden behandlats och tolkats av filosofer och tänkare.

I Bibelns Tredje Mosebok beskriver Moses den ”gyllene regeln” som en universell etisk regel. Även Jesus påminner om denna regel, att vi skall överskrida våra egna personliga intressen, när han säger, ”du ska älska din nästa så som dig själv”. Samma tanke återfinns i formuleringen ”gör för andra det ni vill att andra skall göra för er”. Kant försökte utveckla tanken till det som kom att bli det berömda ”kategoriska imperativet”; ”Handla endast efter den maxim, om vilken du samtidigt kan vilja, att den blir upphöjd till allmän moralisk lag”. Denna lag har i sin tur modifierats av R. M. Hare, som betraktar ”universaliserbarhet” som en logisk egenskap hos moraliska omdömen. Därefter har de brittiska filosoferna Hutcheson, Hume och Adam Smith åberopat tesen på en ”opartisk betraktare” som ett test på ett moraliskt omdöme. Den moderna motsvarigheten till denna tes, finner vi hos Jeremy Bentham och J. J. C. Smart, som förfäktar den ”Ideala Obervatörs-teorin” som säger att ”var och en räknas som en och ingen för mer än en” när vi ska fatta beslut i moraliska frågor.
John Rawls, en framstående modern kritiker av utilitarismen, införlivar i stort samma tanke med sin egen teori, genom att härleda de grundläggande etiska principerna från en tänkt beslutssituation (ursprungssituation) där de som väljer, inte vet om de kommer att tillhöra, dem som vinner eller dem som förlorar på de principer, som de väljer.

Många kloka och värdefulla ord, men de har uppenbart inte motiverat oss att följa dem!
Problemet
Jag menar, att de omständigheter som hittills har hindrat dessa principer från att fungera i praktiken, även i framtiden kommer hindra oss från att skapa en bättre värld för alla individer. 
Dessa omständigheter kan delas in i två grupper. Den ena gruppen har det gemensamt, att de moraldefinitioner vi har sett hittills, utgår från ett rationellt och strikt logiskt tänkande. 
Jag menar att det inte är möjligt att få en moralisk eller etisk modell att fungera i praktiken, om inte människor KÄNNER något för varandra och om vi inte anser oss ha några intuitiva skäl för, att spontant agera som moraliska agenter i vår vardag, vilket i sin tur hindrar oss från att förstå begreppet empati ur ett ontologiskt perspektiv och som därför också har fått oss att inta en ofruktbar utgångspunkt för våra moraliska överväganden och beslut. Till den andra gruppen hör, att de ”spelregler” eller trossystem som vi använt ända sedan vi tillhörde ett samlarsamhälle, har tvingat oss att konkurrera och bekämpa varandra i stället för att hjälpa varandra.
Så länge de yttre förutsättningarna ”tvingar” oss att dra rationella, logiska eller ekonomiska gränser för vårt engagemang, kommer också vårt handlingsutrymme att begränsas till ett ”antingen eller”, i stället för ett ”både och” resonemang. Därmed kommer vi heller aldrig att kunna lösa de övergripande problemen! 
Förslag
För att inte moralbegreppet enbart ska bestå av en samling tomma ord, där vår uttalade moral, så markant skiljer sig från den faktiska moral som styr våra handlingar i vardagen, är det uppenbart att moraldefinitionerna och världen, behöver en ny värdebas. Det är mycket som talar för att något väsentligt saknas i den befintliga teoribildningen, då världsfreden förefaller lika avlägsen idag som någonsin förr.
Får jag då föreslå EMPATI och VILLKORSLÖS KÄRLEK, som värdebas för en ny moraldefinition.
Låt mig förklara vad jag menar.
Eftersom begreppen empati och villkorslös kärlek förmodligen tolkas väldigt olika, är det angeläget att jag först definierar dem.
Med empati menar jag:
•	Att intuitivt och spontant identifiera sig med- och att känna med, en annan varelses belägenhet;
•	att dela en annan varelses, glädje, oro och sorg;
•	att också villkorslöst vilja hjälpa en annan varelse.

Empati, är också på ett avgörande sätt beroende av, en trygg och framför allt kärleksfull barndom och uppväxttid, för att kunna utvecklas. Detta förutsätter också, att de normer och värderingar som vi förmedlar till våra barn, följer den önskade moraluppfattningen, om våra handlingar ska kunna bli mer empatiska.
Kärleksbegreppet är förvanskat!
Villkorlig kärlek =~ Kärlek
Kärlek = Villkorslös
Det är ingen som helst skillnad på om jag, säljer något, hjälper någon, eller älskar någon, om det gemensamma är, att jag förväntar mig en likvärdig motprestation.
Den villkorslösa kärleken är därför i motsats till den villkorliga, inte kvantifierbar eller nedbrytbar i sina beståndsdelar. Den bara ÄR!
Men det är inte ens tillräckligt att vi förstår innebörden av begreppen empati och villkorslös kärlek, dessa är något vi måste KÄNNA. Empati gör heller inte någon åtskillnad, på om det är en nära anhörig, eller en vilt främmande människa som behöver hjälp.
Varför ska vi hjälpa
Men innan vi tar ställning till om vi kan tänka oss, att anamma empati och villkorslös kärlek som viktiga beståndsdelar i en framtida moraldefinition, eller om vi förkastar dem som naiva och romantiska drömmar, bör vi först vara fullständigt på det klara med om vi tycker, att det har ett intrinsikalt värde att hjälpa andra, samt att vi förstår varför vi tycker så, eller om den hjälp vi eventuellt är beredda att ge, är förenad med en mängd villkor!
Möjligen kan följande exempel hjälpa oss att avgöra om vi tycker att det har ett egenvärde, att vi gör allt som står i vår makt att göra; när t ex ett barn har gått vilse i skogen, eller ramlat i sjön; att vi skickar iväg ambulanser och ambulanshelikoptrar till olycks- och katastrofplatser; att vi hjälper de svaga i samhället och även skickar nödhjälp till människor som drabbats av krig, natur- och svältkatastrofer; likväl som vi själva förväntar oss att få hjälp när vi blir sjuka eller hjälplösa.
Principiellt, råder det nämligen inte någon som helst skillnad, mellan dessa exempel. För inte i något av dem sägs det något om, att man endast bör undsätta närstående som behöver hjälp!
Är det då möjligt, att över huvudtaget dra en gräns mellan situationer, när det är rätt att ingripa och när det inte längre är rätt att hjälpa. Om en person anser, att en sådan gränsdragning är möjlig och kanske rent av nödvändig, bör man rimligen också kunna avkräva den personen en närmare förklaring på, när och under vilka omständigheter det inte längre är rätt, att ingripa alls, eller att det t ex skulle vara rätt att handla på olika sätt, vid olika situationer.
Föreligger det t ex någon principiell skillnad mellan följande två situationer;
när vi framför våra ögon ser barn i tredje världen som svälter ihjäl, eller när vi bevittnar ett barn som just har blivit påkörd av en bil?
De flesta skulle emellertid säkert hålla med mig om, att det moraliskt sett är lika förkastligt att inte hjälpa, oavsett situationen.

För att vår empati emellertid spontant ska kunna utsträckas, till att även omfatta vilt främmande vuxna och barn i tredje världen, är det uppenbart att moraldefinitionen måste vila på någonting mer engagerande, än de gängse moraldefinitionerna, eftersom freden och utrotningen av världssvälten, förefaller lika avlägsen idag, som när de första moraldefinitionerna tog form. Därför menar jag att vi först skulle behöva undersöka om det finns några gemensamma ”verktyg i vår verktygslåda”, som är av den arten att de alltid, och med automatik tvingar fram den splittring, girighet och destruktivitet, som har genomsyrat vår vardag, ända sen samlar- och bytessamhällena.
Metoden
Om och när vi har identifierat dessa ”verktyg”, kommer vi att behöva skaffa oss en uppsättning nya och ännu oprövade verktyg, om vi vill skapa en bättre värld för alla. Med nya och oprövade verktyg, menar jag t ex, att vi bör ge empati och villkorslös kärlek ett intrinsikalt värde, istället för ett perifert instrumentellt värde.

De befintliga moralbegreppen, har aldrig och kommer aldrig, att kunna ges ett meningsfullt innehåll, utifrån ett strikt rationellt och logiskt tänkande, så länge våra relationer baseras på, misstänksamhet, rädsla, förväntningar och krav (som i soldatens dilemma), eller på ett matematiskt överslag (utilitaristiskt tänkande). De har heller aldrig kunnat förebygga problemens uppkomst. Därför kommer också problemen i världen att bestå, av det enkla skälet att vi måste KÄNNA empati gentemot våra medmänniskor, för att välja att handla ”moraliskt”!

En reell förändring till det bättre, kommer således att vara möjlig, först när vi har förändrat våra attityder och när vi börjar fundera över de faktiska ORSAKERNA till att konflikter och destruktiva motsättningar uppstår, istället för att som hittills, symtombehandla alla stora och små problem i världen. Då först kommer vi att kunna göra anspråk på att vara moraliska agenter och då först kan en moraldefinition fungera i praktiken.
Nyckelordet för en positiv förändring är därför, förebyggande!
Moraldefinitioner
De invändningar jag har mot gängse moraldefinitioner, beror således på att de förutsätter en ömsesidighet som aldrig kan säkras med rationella eller logiska metoder.
Bara för att man älskar någon, behöver inte detta innebära att kärleken är besvarad.
Eller bara för att man räddar livet på någon annan, betyder inte detta att någon annan kommer att vilja återgälda tjänsten. Rädsla och disciplin ger inte heller någon stabil grund för ett ömsesidigt förtroende.

Eftersom, vi aldrig på förhand kan veta hur någon annan kommer att reagera i någon situation, ännu mindre förvänta oss en bestämd reaktion, förefaller det mig bättre att utforma en moraldefinition som inte är beroende av andras reaktioner, utan begränsar sig till den egna personen.
En sådan moral, som bara ställer krav på en själv, skulle kunna definieras enligt följande:
Att alltid försöka leva upp till den högsta tanken som man kan ha om sig själv.

Moral fungerar emellertid i prakten som vi säkert alla vet, endast om vi har fler goda skäl, att hjälpa varandra än vi har skäl, som säger åt oss att låta bli. Men i en strikt hierarkisk värld, där konkurrens och utslagning genomsyrar alla våra aktiviteter, från barndomens skolbetyg, till den ständiga kampen om makt och pengar, motiveras vi sällan eller aldrig att hjälpa varandra villkorslöst. Det vill säga, att göra något för en medmänniska utan att kräva, eller förvänta sig en likvärdig motprestation. Incitamenten för att utnyttja varandra, är med de ”spelregler” vi använder, helt enkelt så oändligt mycket starkare.
Att förebygga problemen
Vår vilja, att förändra våra attityder, så att vi kan förbättra livsvillkoren för alla individer, och att börja förebygga motsättningarna i stället för att ständigt springa efter med ”brandsläckaren”, tycks mig emellertid återstå att upptäcka, då vi ännu så länge inte förefaller beredda, att ifrågasätta en av våra allra mest monumentala illusioner, nämligen den, att världen omöjligt skulle kunna fungera utan hierarkiska maktstrukturer och pengar! Hur ska vi då kunna råda bot på fattigdomen i världen och hur ska vi då kunna skapa en bättre värld för alla individer, så länge vi envisas med, att behålla alla våra attityder, och även alla våra verktyg i den befintliga ”verktygslådan”?

Om vi bara skulle kunna enas om, att det vore troligt, att motsättningarna mellan enskilda människor skulle minska, om incitamenten för girigheten kunde undanröjas, då skulle vi säkert också kunna förenas kring tanken, att många av de oroligheter och krig som ständigt blossar upp runt om i världen, också skulle kunna förebyggas, om vi kunde förhindra att vårt naturliga habegär ständigt förvandlas till en destruktiv girighet som alltid lever i symbios med maktkamp och pengar.
Därför menar jag, att om vi hade viljan att utrota världssvälten och lidandet, (vilket är fullt möjligt) så skulle vi alla tjäna på det!
Vägen dit kan emellertid vara lika lång som mödosam, men den kan också vara lika kort som lätt, beroende på om vi själva väljer den traditionella verktygslådan, eller om vi vågar välja en ny, som inte ständigt måste brottas med omöjliga finansieringsmodeller och krassa vinstintressen!
Målet
Vad vi då kan åstadkomma, är nämligen inget mindre än ett paradis på Jorden! 
Men frågan kvarstår, VILL VI?

Sammanfattning
Det intressanta är inte huruvida vi har några logiska eller rationella skäl, för att ta på oss ett moraliskt ansvar för orättvisorna i världen. Vi kan sannolikt rada upp hur många exempel som helst, utan att det förändrar våra attityder, om vi inte samtidigt är känslomässigt engagerade.
Avgörande för om vi kommer att råda bot på orättvisorna i världen, beror på omm:
1.	vi KÄNNER en så stark empati för våra medmänniskor, att vi anser det självklart att göra något åt saken;
2.	vi därefter VÄLJER att byta ut de ”verktyg” som idag hindrar oss från att lyckas.
Min konklusion blir därför, att vi självklart bör göra allt som står i vår makt att göra, för att hjälpa varandra till ett värdigt och tryggt liv, om inte annat så av det enkla skälet, att det ligger i ALLAS intresse att göra så.
När det gäller frågan, om hur vi ska kunna åstadkomma en reell förändring, behövs en ny värdegrund för mänskligt umgänge och mitt förslag är, att vi försöker forma en ny moralfilosofisk teori som ger empati och villkorslös kärlek till ett intrinsikalt värde, istället för ett instrumentellt.

Roland Mollbrandt

Faktauppgifter:
För 25 år sedan dog c:a 10.000 människor varje dag, c:a två miljarder människor var då mer eller mindre undernärda.

Idag är det ungefär 24.000 människor som varje dag dör av hunger eller hungerrelaterade orsaker. Räknar man dessutom med infektionsrelaterade orsaker, som i många fall också har ett nära samband med undernäring, mer än fördubblas den siffran hastigt, men inte alls så lustigt. Tre fjärdedelar av de som dör är dessutom barn under fem år. 
Om ytterligare 25 år förväntas Jordens befolkning uppgå till c:a 9 miljarder människor. Om femtio år, kanske vi är tre ggr så många som idag. Ökningen förväntas ske huvudsakligen i redan överbefolkade områden, varför antalet undernärda förväntas öka dramatiskt.

Svält och krig står för bara 10% av de hungerrelaterade dödsfallen, trots att det brukar vara dessa man oftast får höra talas om. Majoriteten av hungerrelaterade dödsfall orsakas av kronisk undernäring. Familjer får helt enkelt inte tillräckligt med mat. Detta orsakas i sin tur av extrem fattigdom. 

Förutom dödsfall, orsakar kronisk undernäring också synrubbningar, apati, hämmad fysisk utveckling och ökad mottaglighet för sjukdomar. Människor som är kraftigt undernärda är oförmögna att fungera ens på en grundläggande nivå. 

Man uppskattar att ca 800 miljoner människor i världen lider av hunger och undernäring, ungefär hundra gånger fler än de som faktiskt dör av det varje år.

Ofta kan utfattiga människor med små medel komma att producera tillräckligt med mat för att bli självförsörjande. Dessa resurser inkluderar utsäde av bra kvalitet, rätt verktyg och tillgång till vatten. Små förbättringar i odlingsteknik och metoder för lagring av mat hjälper också till att förbättra situationen. 80% av Jordens befolkning har inte obegränsad tillgång till rent vatten.

Källor (per stycke): 

1.	World Hunger and Moral Obligation.
2.	The Hunger Project, United Nations
3.	The Institute for Food and Development Policy
4.	United Nations World Food Program (WFP)
5.	Food and Agriculture Organization of the United Nations (FAO)
6.	Oxfam

Litteraturhänvisning
Peter Singer, Praktisk Etik, 1996
William Aiken/Hugh La Follette, World Hunger and Moral Obligation, 1977
Jonathan Glover, Causing Death and Saving Lives, 1977
J. O. Urmson, ”Saints and heroes,” in essays in Moral Philosophy, 1958
Henry Sidgwick, The Methods of Ethics 7^th edn. 1907.
Summa Theologica, ll-ll, Question 66, Article 7, in Aquinas, selected Political Writings, 1948.

paradigm@passagen.se …………………………………..Tillbaka